V tomto případě nás zajímá několik příběhů, které se mají postupně navzájem prolínat. To je celkem nešťastné, jelikož se kvůli tomu můžeme v dění na plátně začít trochu ztrácet. Nejlépe to demonstruje postava reverenda v podání Pierra Richarda, který má sny o lidech v nesnázích a posílá jim dobré dopisy. Ve Vánočním příběhu má tahle francouzská legenda pouze cameo, tady se představuje v úloze větší. A na to, že se narodila v roce 1934, v ní působí neuvěřitelně vitálně a energicky. Reverend pracuje v New Yorku a tváří se jako reálná postava, ačkoli stejně jako ostatní může být pouze výtvorem spisovatele v opětovném podání Davida Švehlíka. To jej pochopitelně nevylučuje z toho, aby odletěl na židli s balónky, protože aby „byl blíže Bohu".
V další lince vidíme, jak se kdesi na severu stará Jana Nagyová (rozhovor) o málo pohyblivého člověka (Daniel Olbrychski). A v jiné se tedy malíř sblíží se sympatickou blondýnkou Annou a jejich aférka vyústí v otěhotnění (její, nikoli jeho, protože on se nejmenuje Alex Hesse), což s sebou nese následky. David Švehlík pak vyrazí do džungle, což de facto nebylo úplně nutné. Tam mu totiž mentawajský šaman povypráví příběh, po kterém se v něm probudí svědomí a posedne jej zlý duch. Klišé se tedy dostávají do popředí, aby poněkud pokazila celkový dojem, ačkoli i s jejich přítomností platí, že Dvě slova jako klíč mají blíže ne vyloženě k artu, ale určitě k festivalům, než k mainstreamovému diváctvu, takže to, že by se z filmu vyklubal sleeper hit, tak jako tomu bylo u Úsměvů smutných mužů, se tentokrát čekat nedá. Obzvláště když některé repliky tahají za uši a některé aranže (nejen sražená srnka) tak docela neodpovídají realitě.
Dvě slova jako klíč trochu kostrbatě pracují s časem a k tomu se nevyhnou zbytečným replikám, nicméně mají jednu obrovskou přednost, ještě větší než kameru Jakuba Šimůnka. Konkrétně jde o střihovou skladbu, jejíž optimální vychytanost měl na starosti legendární střihač Alois Fišárek. Kromě několika kratších sekvencí, což je dáno nedotažeností scénáře, se dá tvrdit, že se film pyšní precizním tempem a rytmem, což přínáší vzhledem k obsahu, ač tedy nedotaženému, občas (OBČAS!) prakticky až éterický zážitek. Takový, jaký rozhodně stojí celý za zamyšlení, i v souvislosti s úvodním Konfuciovým citátem o tom, že „Zbabělost je, když víme, co máme dělat a neděláme to.“ Každopádně se snadno může stát, že zamyšlení vyústí v to, že to hlavní ponaučení, jaké si z Dvou slov jako klíč vezmeme, je, že bychom hlavně nikdy neměli propadnout alkoholu! Zatímco slovo, které bude nejlépe charakterizovat tento film, zní: META!!
P. S.: Film jsem měl možnost vidět dvakrát a napodruhé to bylo lepší.
ROZHOVOR S GENEM SETEM JE K DISPOZICI TADY
FOTO: Bontofilm